Kahvimyllyä voi pitää jopa kotien ensimmäisenä kodinkoneena. Kuparinen kahvipannukin oli statussymboli, jota pidettiin esillä muiden kupariesineiden kanssa.
Kahvi rantautui Suomeen ensimmäisen kerran 1720-luvulla Turussa. Ensin se oli herrasväen juoma, mutta 1800-luvulle mentäessä rahvaskin oli ottanut kahvin omakseen.
Arkijuomaa kahvi ei ollut, mutta liian harvoinkaan sitä ei sopinut tarjota: esimerkiksi palvelussopimuksessa saatettiin sopia, että kahvia piti olla tarjolla kerran viikossa.
Kahvi oli niukkuushyödyke, jota myös salakuljetettiin Suomeen kahvikieltojen aikaan. Sitä ostettiin säkeittäin raakoina papuina, joita sitten paahdettiin, jauhettiin ja keitettiin juotavaksi.
Papujen paahtamiseen kehitettiin erityinen astia, prännäri, jossa pavut paahtuivat hellan reiällä. Prännärissä saattoi olla kampi, jonka avulla papuja liikuteltiin tai sitten astiaa heiluteltiin, jotta pavut paahtuisivat tasaisesti.
Oikea paahtoaste piti löytää kokemuksen kautta. Oli suuri houkutus paahtaa kallis kahvi tummaksi, jolloin sitä kuluisi vähemmän juomaksi valmistettaessa. Liian tummaksi menneet pavut antoivat juomaan kuitenkin palaneen maun.
Paahtoastetta arvioitiin kahvinpapujen värin ja kovuuden perusteella. Tarpeeksi paahtuneet pavut alkoivat napsua, ja ne menivät purtaessa rikki.
Pannuja joka kokoa
Kun pavut olivat jäähtyneet, ne jauhettiin muruiksi. Pavut sai murskaksi huhmareella tai nuijalla, mutta tasaisinta jälkeä syntyi kahvimyllyllä, jota voidaan pitää jopa kotien ensimmäisenä kodinkoneena.
Käsikäyttöiset, veivattavat myllyt olivat arvoesineitä, joihin esimerkiksi lapsilla ei ollut lupa koskea.
Niistä tulikin kotien statussymboleita. Myllyjä pidettiin näyttävästi esillä, jotta vierailijatkin tiesivät, että täällä juodaan kahvia.
Myllyssä oli tuutti, johon pavut kaadettiin ja josta ne äänekkäästi rätisten jauhautuivat myllyn alla olevaan laatikkoon. Yleensä kahvia jauhettiin kerralla yhteen pannulliseen tarvittava määrä.
Jauhettu kahvi keitettiin aluksi avotulella ja myöhemmin hellalla. Keittoastiana oli sisäpuolelta tinattu kuparipannu – ilman tinaa kuparista liukeni kahviin myrkyllisiä kuparisuoloja.
Pannuja puhdistettiin noesta tuhkalla tai piimällä ja soodalla. Kuparinen kahvipannukin oli kodin statussymboli, jota pidettiin esillä muiden kupariesineiden kanssa.
Kuparihyllyn varustelu kertoi kodin varakkuudesta. Perheessä saattoi esimerkiksi olla monta pannua sen mukaan, paljonko kahvia keitettiin.
Kypsiä kahvinporoja
Pannun kantta käytettiin myös kahvimittana, sillä kanteen mahtui kahvinmuruja juuri pannun vesimäärään sopivasti. Kahvi lisättiin kiehuvan veden joukkoon, jonka jälkeen kahvi kuohautettiin hellalla nopeasti ja jätettiin selkiytymään.
Toisinaan kahviin lisättiin myös kahvinselvikettä, jollaiseksi kelpasivat esimerkiksi pestyt lahnan suomut.
Kahvin keittäminen ei ollut heti kaikkien hallussa. Tarina kertoo emännästä, joka heitti keittämänsä kahvinesteen pois ja tarjosi papille kahvinporoja suurena herkkuna.
Toisen tarinan mukaan raakoja kahvipapuja keiteltiin koko päivä, mutta ei saatu aikaan samanlaista tummaa lientä kuin kaupungissa oli tarjottu.
Sumppi kelpasi arkena
Kahvi oli arvokasta, joten kahvinporot käytettiin moneen kertaan.
Tuoretta kahvia keitettiin vain parhaimmille vieraille, muille kelpasi käytetyistä kahvinporoista tehty sumppi. Tätä varten oli erillinen sumppipannu, johon porot siirrettiin. Pannu saattoi lopulta olla ääriään myöten täynnä sumppiporoja, joista yritettiin tiristää viimeinenkin kahvinripe ennen pois heittämistä.
Kun kahvia ei ollut saatavilla, valmistettiin erilaisia kahvinkorvikkeita. Niissä tärkeää oli ainakin mahdollisimman aidon oloinen ulkonäkö, vaikka maussa ei päästy lähellekään kahvia.
Kahvinkorvikkeen raaka-aineena saattoi olla esimerkiksi karkea ruisjauho, josta leivottiin ruskeita ja kovia kakkuja. Ne rikottiin ja jauhettiin korvikeporoiksi.
Toinen tapa tehdä korviketta oli paahtaa ja jauhaa rukiin tai ohran jyviä, sikurin juurta tai sokerijuurikasta. Eksoottisempiakin raaka-aineita oli käytössä, esimerkiksi tammenterhoja, takiaisen juuria tai katajanmarjoja.
Sikuria käytettiin kahvinkorvikkeena jo 1700-luvulla, kun huomattiin kahvin ja sikurin värin ja maun samankaltaisuus. Sikurikahvista puuttui vain tuoksu, joka on aina ollut olennainen osa kahvinautintoa.
Korviketta käytettiin myös lisäkkeenä aidon kahvin joukossa.
Kahvin säännöstelyn alkaessa vuonna 1939 kahvipaahtimoiden piti tehdä korviketta, jossa oli oltava neljännes aitoa kahvia. Vuonna 1942 sai jo valmistaa kahvivastiketta, josta aito kahvi puuttui kokonaan.
Epäilyttävä valmisjauhe
1900-luvulle tultaessa kahvinkeitossa yleistyi valmiiksi jauhettu kahvi. Se herätti myös ennakkoluuloja: saattoiko valmisjauheen laatuun luottaa vai oliko siihen kätketty esimerkiksi korviketta joukkoon.
Samalla tavalla ennakkoluuloisesti suomalaiset suhtautuivat muihinkin kahvinkeiton muutoksiin. Esimerkiksi pannukahvi pysyi sitkeästi suomalaisten suosikkina.
Ensimmäiset kahvinkeittimet tulivat Suomen markkinoille jo 1960-luvulla, mutta läpimurto tapahtui vasta 1970-luvulla. Suodatinkahvia valmistettiin toki jo ennen keittimiä kaatamalla kiehuvaa vettä irtosuodattimeen.
Vaikka keittimiä pidettiin epäilyttävinä ja kahvista löydettiin niin lasin kuin paperinkin makua, oli niissä hyvätkin puolensa. Pannukahvi tuppasi kuohumaan helposti hellalle. Keittimen myötä hellanlevyjen puhdistamisen vaiva väheni.
Kahvinkeitin 100 vuotta
Siemens toi markkinoille ensimmäisen suodatinkahvia valmistavan keittimen vuonna 1914. Toimintaperiaate on siitä lähtien ollut samantyyppinen.
Kahvinkeittimessä on vesisäiliö, josta vesi valuu säiliön pohjassa olevan putken kautta lämpöelementtiin eli putkeen, jota lämpövastus lämmittää. Venttiili estää veden virtauksen takaisin säiliöön.
Lämpöelementti kuumentaa veden, joka alkaa kiehua. Kaikki vesi ei kuitenkaan kiehu, joten veden lämpötila on noin 96 astetta.
Höyryn paine työntää veden putkea pitkin kahvisuppilon yläpuolelle, josta se tippuu kahvin läpi kannuun.
Muitakin keittimiä oli tarjolla.
Perkolaattorikeitin, joka tunnetaan myös nimellä pulputuspannu, kehitettiin 1800-luvun puolivälissä. Perkolaattorikeittimessä vesi höyrystyy suljetussa lasiastiassa ja höyryn nousee ohutta putkea pitkin toiseen astiaan, jossa kahvijauhe on.
Mutteripannussa toimintaperiaate on samantyyppinen, mutta vesihöyry nousee kahvijauheen läpi toiseen yläpuolella olevaan pannuun.
Pressopannussa taas sekoitetaan kuuma vesi ja kahvijauhe, jonka jälkeen kahvinporot erotellaan vedestä painamalla alas mäntä, jossa on suodatin. Porot puristuvat kannun pohjalle ja kahvi jää päälle.
Kotirouva kehitti suodatinpaperin
Suodatetun kahvin historia ulottuu 1800-luvulle, jolloin kahvi suodatettiin kaatamalla kuumaa vettä kannuun pellava- tai puuvillakankaassa olevien kahvinmurujen läpi.
Varsinainen läpimurto suodatinkahvin suosiossa tapahtui kuitenkin vasta 1900-luvulla, kun saksalainen kotirouva Melitta Bentz kehitti paperisen suodatinpussin.
Innovaation ajurina oli yksinkertaisesti kyllästyminen kankaisten pussien pesuun ja kahvinmuruihin kupin pohjalla.
Rouva Bentz keksi kokeilla poikansa kouluvihosta otettua imupaperia kahvinsuodattimessa ja sai tulokseksi puhdasta kahvia ilman vaivalloista suodattimen pesua.
Kokeiltuaan pari vuotta erilaisten paperilaatujen suodatinominaisuuksia Bentz päätyi kreppipaperiin ja haki keksinnölleen patentin.
Hän perusti liikkeen, jossa suodatinpusseja myytiin. Jo ensimmäisenä vuonna niitä meni kaupaksi 1 200 kappaletta.
Haluatko Tekniikka&Talouden kiinnostavimmat artikkelit koostettuna sähköpostiisi joka päivä? Tilaa tästä linkistä ilmainen uutiskirjeemme.
1930-luvulle mentäessä melko tasapohjainen suodatinsuppilo oli muuttunut lähelle nykyisin tuntemaamme kartion muotoa, ja paperifiltterikin muistutti nykyisiä suodatinpapereita.
Kuten jo keksijänsä nimestä voi päätellä, Bentzin yritys Melitta on edelleen voimissaan: se on maailman johtava suodatinpapereiden valmistaja.
Lue myös:
Lähde: Tuija Saarinen: Pannu kuumana – Suomalaisia kahvihetkiä. SKS 2011.
Juttu on julkaisu alun perin Tekniikan Historiassa 6/2014.